noiembrie 04, 2009
Părintele Bejan sau fericirea închisorii
octombrie 06, 2009
Simple povestiri. Cugetări morale despre viața de toate zilele
„Preotul Dimitrie Bejan - mărturisitor al credinţei ortodoxe“, a III-a ediţie, la Hârlău
Dimitrie Bejan, preotul nepătat de comunism
septembrie 26, 2009
Scrisoarea părintelui Dimitrie Bejan către Părintele Cleopa și Părinte Ioanichie
Bucuriile suferintei. Viata unui preot martir
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiBo3ZgYxujPEUR2Ht7fy6tdvwMarltNWSRuT8hTqRSdV7l_rgj8DmgfI2GtH5n-51Oae7TmYPglL9vzbmQFX8Y4gM4YbdSmqX8rAwXiw6SVgLT-jvFiFB4MztL1Oc05I7BheE3nE9QzQyz/s320/scriecarte.php.jpg)
– Ce experientã?
– Experienta de viatã. Ca sã cunosti. La vârsta mea eu si Pãrintele Cleopa nu mai suntem ispititi. La vârsta sfintiilor voastre, a celor mai tineri, în fiecare zi sunteti ispititi. Eu nu mã pot plânge de ispite... 'Doamne, mã ispiteste satana...'. Nu, pentru cã nu sunt... Ai sã fii în experienta asta. Se opreste corpul acesta normal, pãmântesc si esti tot cu Dumnezeu. Te scârbesti numai la aducerea aminte cã ai privit o femeie si ti-a plãcut cândva. Te scârbesti. Eu sunt uneori în stare sã mã scuip singur. Aceasta îmi povestea si Pãrintele Cleopa, când puteam veni la Sihãstria. Este demonul care se luptã cu noi.
– Demonul care luptã si pe credinciosi si loveste si în preoti.
– Mai ales în mânãstiri trage cu tunul cel mare, cu artileria grea. Cei mai vulnerabili dintre toti crestinii sunt cãlugãrii! Ei duc lupta direct. Sigur cã da. Satana are o artilerie foarte puternicã. Probabil cã din când în când mai cade si câte unul... Cade lamentabil de tot.
– Când cade se prãbuseste total, pânã în fundul gropii!
– Pânã nu-l dãrâmã nu-l lasã în pace. De aceea, eu mã uit cu mare îndoialã la bãietii tineri care vor sã intre în viata monahalã. Noi ne mântuim prin credintã si prin fapte bune. Iar faptele bune nu se pot face fãrã apartenenta Sfântului Duh la noi. Dacã pierzi din vedere asta si spui: "Ei, am fãcut si eu ceva bun! Sunt sigur de Rai!" Esti în mare primejdie. Eu mã tem cã traista mea este goalã, eu care plec la drum. Am fãcut ce-am putut. Mã spovedesc si eu sãptãmânal; poate mai des decât un cãlugãr, cã-s pe sfârsite. Este bine sã fie omul pregãtit pentru marea cãlãtorie. Am murit de douã ori, pãrintilor, si am fost fericit când am murit! Am murit de douã ori si am fost fericit pãrinte, cã mã duc la Dumnezeu. Am simtit asta.
– Cum ati murit?
– Inconstient. Dar am trecut în cealaltã lume, stând lat aici, pe pat. M-am trezit dupã 3-4 ore din comã. In timpul ãsta am cãlãtorit pe o câmpie înfloritã si luminatã, nu de soare, nu de lunã; ci pe boltã era o luminã portocalie, o luminã de aur. Mã uitam si mã închinam. Eu eram întreg.
– Aveati trupul aici, pe pat?
– Mã vedeam în grãdinã. Mã vedeam si mã feream sã nu rup nici o floare, cãlcând pe jos. Toate florile erau pânã la genunchii mei si eu cãlcam foarte încet. Eram singur si mã uitam înainte sã nu rup vreo floare, vreo tulpinã de floare. Era un miros îmbãtãtor, care nu-l gãsesti în nici un fel de parfum. Eram singur si-mi ziceam în mine: "Dar îngerul meu unde-i? Dar satana si ispititorul care mã duce pânã la Judecatã, unde-i?" Nu erau. Eram absolut singur. Nu mã simteam nici strãin, nici singur. Eram în luminã! Lumina nu era albã, ci era portocalie. Cât vedeai cu ochii, bolta se sprijinea pe un munte. Era un ses infinit presãrat cu flori. Nu am întâlnit nici un curs de apã în drumul meu. Am mers mult. Aproape pierdusem orizontul din spate, de unde venisem si de unde plecasem. Si la un moment dat se fãcuse un fulger foarte puternic, care mi-a luat vederile si m-am trezit. Eram perfect constient. Era ora trei noaptea. Deasupra mea plângea maica Maria! Nu Maica Domnului, ci sora Pãrintelui Ioanichie. La picioare o altã cãlugãritã stãtea în genunchi si plângea...
– Asta, la ora trei noaptea?
– Am întrebat cât este ceasul. De atunci nu am mai avut nici o crizã. Nu-s grele. Crize de inimã, dar sunt mortale.
– Si cea de-a doua? Ati spus c-a mai fost încã odatã...
– A fost mai frumoasã, dar n-am voie s-o povestesc. Asa mi-a fãcut îngerul: ssst! Si m-a bãtut pe umeri! M-a adus înapoi... Nu pot! Poate pe patul mortii s-o scriu!
– Suntem noi, poate, prea pãcãtosi, de asta nu v-a lãsat Duhul Sfânt s-o spuneti!
– Nu era Duhul Sfânt, ci îngerul pãzitor! Era un tânãr foarte frumos, o datã. A doua oarã, era o tânãrã foarte frumoasã, care m-a luat din prag, de aici. Era de înãltimea usii si mi-a fãcut semn sã merg. M-am ridicat de pe pat sã merg, dar nu mai eram eu, adicã eram îmbrãcat într-o cãmasã si-o pijama. M-a luat de umeri, m-a scos afarã si dupã aceea m-am trezit tot într-o grãdinã. O maicã foarte frumoasã la înfãtisare, nu bãtrânã, tot un înger, cãci îngerii nu au sex. M-a purtat foarte putin printr-o grãdinã, mai înfloritã decât aceea. Erau tot felul de pomi si pãsãri care cântau. Nu era Raiul, cãci ar fi trebuit sã întâlnesc vreun profet acolo. Poate era un fel de anticamerã a Raiului. Poate, zic eu acum! In Rai merg cei buni. Nu mãnâncã mere si pere. Merge numai cu duhul. Trupul rãmâne la cimitir. Merge numai duhul, iar duhul are nevoie de mâncare, dar duhovniceascã. Se auzeau în depãrtãri cântece. Dar nu stiai de unde vin la urechile tale. Numai cântece melodioase bãrbãtesti. N-am auzit nici un cor feminin. Asta dureazã ore întregi, douã-trei ore! Când mã trezesc, mai uit din detalii, dar ceea ce este fundamental în vedenie îmi amintesc. Asta este pãrinte, în mare!
– Spuneati cã toti o sã trecem prin stãrile acestea?
– Obligatoriu. Toate sufletele, când se despart de trup, cãlãtoresc. Sunt duse de îngerul de luminã pe care îl primim la Sfântul Botez. La dreapta si la stânga este cel putin un diavol care este ispititorul îngãduit de Dumnezeu pe toatã viata. De obicei sunt mai multi diavoli decât îngeri. Eu trag concluzia cã au cãzut foarte multi îngeri, atunci când a fost marea rãzvrãtire a îngerilor! Dumnezeu îi îngãduie. Sunt acuzatorii nostri. Când ajungem la Scaunul de judecatã, noi singuri ne mãrturisim în fata Luminii, cã Mântuitorul se aratã ca un glob de luminã mai strãlucitor decât soarele. Noi singuri începem a spune pãcatele noastre. Nu ne întreabã: De ce ai suduit? De ce cutare sau cutare...? Spune, suflete, spune! Alt grai! N-ai gurã acolo. Esti o bilã mai mare sau mai micã de luminã. Altã luminã. Si nu-i lumina neapusã în care se complace Bunul Dumnezeu. Este o luminã creatã totusi. O luminã în care plutesc îngerii care sunt mai aproape de noi. Am avut si viziunea asta. Cã în fata Tronului de judecatã spui tot, dar spui cu mare rapiditate. Este un alt fel de exprimare. Si cei buni si cei rãi se acuzã. Se acuzã! Nimeni nu vorbeste eventual de bunãtãtile pe care le-a fãcut pe pãmânt. Vorbeste numai de rãutãti! Eu stiu c-am ajuns pânã la capãt si, în cercetarea lui Dumnezeu, am simtit mâna lui Dumnezeu si m-am trezit pe pat. Dar Dumnezeu nu era Dumnezeu cu chip. Era o luminã dumnezeiascã. O luminã rotundã. Nu ti-L închipui pe Dumnezeu cu barbã, cu mustãti sau pe Iisus Hristos ca la 30 de ani. Nu. O luminã negrãitã! O luminã înaintatã. Si tu erai tot o luminã foarte palidã, în comparatie cu lumina îngerilor care te însoteau si cu lumina cereascã! Iar satana era rãmas în urmã, la o distantã mare. Nu îndrãznea sã se apropie de Dumnezeu. Nici nu scheuna, nici nu plângea. Acuza! Când i-a venit rândul, i s-a dat voie sã acuze. Exact ca la tribunal. Adicã oamenii au fãcut un tribunal de judecare a lui Dumnezeu. Si scurt, este destul sã te consideri pãcãtos. Eu am spus asa, exact ca la bãrbatul cel din Evanghelie: "Cred, Doamne, ajutã necredintei mele!" Cu asta am început.
– Asta a fost atunci, a doua oarã? Si cât timp a durat, Pãrinte Dumitre? O orã, douã, trei?
– Nu stiu cât. Eu m-am trezit la ora trei. De la 12 la trei noaptea. A tinut mult cãlãtoria. Foarte mult!
– In timpul cãlãtoriei se vedea ceva prin vãzduh? Diavoli sau îngeri?
– Nimic. Simti o fortã care te-mpinge din spate. Altã lume. Altul este sufletul omului si altul spiritul îngerului. Nu-i plãmãdit din aceeasi materie. Nici nu suntem fãcuti egali cu îngerii, ci suntem asemenea lor pânã la un punct, în cunoastere. Da. El zboarã. N-are aripi. Traverseazã spatiile în alt fel. Eu cãlcam, cãlcam cu picioarele. N-am cãpãtat aripi. Mâinile nu mi s-au fãcut aripi. Cãlcam pe picioare. Nu tare, cã mã temeam. Parcã plantele plângeau, dacã le cãlcam si cãutam sã pun vârfurile picioarelor printre douã plante. Eram si ametit de parfumul acestei grãdini în care eu nu vedeam pe altii. Dar poate nici altii care erau acolo, nu mã vedeau pe mine. Când mergeam pe un anumit drum, mergea mai întâi îngerul si mã conducea. Ingerul nu mã ducea direct prin mijlocul grãdinii.
– Ingerul era un fel de luminã sau tot asa cu aripi?
– Nu, nici un fel de aripã. Nimic. O luminã lunguiatã, asa ca un glob rotund, dar mai mare, aproape de mãrimea omului. Si omul rãmâne tot la mãrimea lui, ca si cum ar fi o carcasã în care stã sufletul tãu. Nu-i liber. Este un fel de carcasã, tot spiritualã; cã imediat dupã moarte sufletul este spirit. N-are nici o calitate omeneascã, materialã. Este duh. Duhul omului. Merge la judecatã. La Judecata obsteascã vom fi si-n trup. Trupul însã se înduhovniceste. Fãrã trebuintã materialã. O sã ne cunoastem amândoi, o sã ne dãm "bunã ziua".
– Acolo sus?
– Da. Popoarele se adunã pe neamuri, pe împãrati, pe regi si voievozi, pe familii, la Judecata obsteascã. Este un fel de rãstimp, pânã când apare Mântuitorul, în care luãm contact cu pãrintii. Ne adunãm pe familii, pe popoare si în mijlocul popoarelor, familie lângã familie.
– Si cu prieteni, cu colegi, cu cunoscuti?
– Cunoasterea noastrã va fi mult mai perfectã decât acum.
– O sã ne întâlnim cu cei pe care i-am îndemnat sã se pocãiascã si nu s-au pocãit? – Si cu buni si cu rãi ne vom întâlni. Abia atunci se face dezlipirea bunilor de rãi. "Duceti-vã în iad! Mergeti în rai!", spune Mântuitorul acolo. Acestea sunt cele douã sentinte. "Mi-ati dat sã mãnânc, mi-ati datsã beau, m-ati cãutat când eram în temnitã..."
– Dumnezeu stie cât timp mai este pânã la judecata universalã!
– Mântuitorul spune: "Nu este al vostru a sti tainele lui Dumnezeu". Acest lucru stã în cunostinta Tatãlui ceresc. Nu stie nici Fiul, în umanitatea Lui.
Oranki - amintiri din captivitate (recenzie)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhu6nJIAXJciooHjzvMYDw475XRRy2Jv9JAHljcsgp_JLoSEaN6G1qhz19yqnqNmSMSifGTpPnPV0u_1HjAR6Un2JPn5DB4QXanqiC7UMoScDIPNhJDQW68FKSAiSTlexBkeh5bNPlHcm_2/s200/imagine.php.jpg)
În cadrul Editurii TRINITAS a Mitropoliei Moldovei şi Bucovinei a fost publicată recent o carte-eveniment: Oranki - amintiri din captivitate, a părintelui Dimitrie Bejan. Apărută în condiţii grafice excepţionale, cu o prefaţă semnată de pr. acad. Mircea Păcurariu, de la Facultatea de Teologie Ortodoxă „Andrei Şaguna“ din Sibiu, lucrarea cuprinde una dintre cele mai cutremurătoare mărturii despre ororile regimului sovietic de după al Doilea Război Mondial. Alături de Închisoarea noastră cea de toate zilele, autor Ion Ioanid, Amintiri din Gulag, autor pr. Vasile Ţepordei, mărturia părintelui Dimitrie Bejan este, fără îndoială, unul dintre documentele de referinţă din istoriografia de la noi referitoare la această epocă, putând fi comparată, prin dramatism, cu Arhipelagul Gulag, a lui Alexandr Soljeniţîn. Cartea a apărut pentru prima dată în anul 1995, cu doar câteva zile înainte de trecerea la cele veşnice a autorului, fiind prefaţată de acad. Gabriel Ţepelea, unul dintre foştii lui colegi de detenţie. Destin unic şi veritabil model pentru generaţia tânără actuală, părintele Dimitrie Bejan, deşi a petrecut puţine clipe în libertate, viaţa consumându-şi-o în mare măsură în captivitate, mai întâi în gulagul rusesc, iar mai apoi, în cel din propria-i ţară, a reuşit ceea ce foarte puţini oameni pot: anularea prăpastiei dintre suferinţa ca dezumanizare şi suferinţa ca umanizare. O adevărată saga a suferinţei asumate şi convertite în lumină interioară, existenţa sa exemplară este în sine o mărturie vie a unei demnităţi neîngenuncheate.
Condamnat pentru vina de a fi susţinut că Basarabia este pământ românesc
Biografia sa comportă puţine evenimente desfăşurate în libertate. S-a născut la Hârlău, un târg de provincie din partea de nord a Moldovei, pe 26 octombrie 1909. După finalizarea şcolii medii, în oraşul natal, urmează cursurile Seminarului Teologic „Veniamin Costachi“ din Iaşi, pe care îl absolvă cu calificativul „excepţional“. Se înscrie apoi la Facultatea de Teologie din Bucureşti, unde îl are profesor pe Nichifor Crainic, de care, ulterior, îl va lega o strânsă prietenie, mai ales în perioada detenţiei din închisorile comuniste. În paralel cu Facultatea de Teologie, urmează şi cursurile Facultăţii de Istorie a Universităţii din Bucureşti, unde îl are profesor chiar pe Nicolae Iorga. Ambele facultăţi vor fi absolvite cu calificativul „Magna cum laude“. La încheierea studiilor universitare, beneficiază de două călătorii de studii, la Ierusalim şi Atena. După întoarcerea în ţară, pentru un an, devine asistent universitar la catedra lui Nicolae Iorga şi, în acelaşi timp, predă cursuri de istorie la Liceul de fete „Carmen Silva“ din Capitală. În paralel cu aceste activităţi, se înscrie în echipele de cercetare sociologică ale lui Dimitrie Gusti, cu care pleacă în Basarabia. În urma izbucnirii celui de-al Doilea Război Mondial, părintele Dimitrie Bejan se înrolează de bună voie în armată, ca preot militar, având grad de maior. Pleacă pe frontul din Basarabia, unde cade prizonier la ruşi. Este deportat în Siberia, la Oranki (o veche mănăstire ortodoxă, transformată de comunişti în lagăr pentru ofiţeri). După cinci ani de detenţie, între 1943-1948, este judecat de un tribunal militar din Moscova pentru vina de a fi susţinut că Basarabia, aflată sub ocupaţie sovietică, este pământ românesc, fiind condamnat la moarte. Bun cunoscător al legislaţiei internaţionale, părintele Dimitrie protestează faţă de această măsură, cerând dreptul de a fi judecat de către un tribunal din propria ţară. Tribunalul din Moscova decide repatrierea prizonierului. În ţară, un tribunal militar din Bucureşti îl va condamna însă la detenţie pe viaţă, din care execută douăzeci şi cinci de ani. Astfel începe calvarul detenţiei din România, unde trece pe la Jilava, Văcăreşti, Aiud, Canal, Minele de la Cavnic (1948-1956), Bărăgan, Răchitoasa (1956-1958) şi, din nou, Aiud (1958-1964). În detenţie întreţine strânse legături cu mari personalităţi ale culturii române: Nichifor Crainic, fostul său profesor, Radu Gyr, Gabriel Ţepelea, Ion Popovici, Mircea Vulcănescu, Radu Sturdza, Dimitrie Ghica, Nicolae Mavrocordat, Paul Zarifopol, Benedict Ghiuş, Dumitru Stăniloae, Arsenie Papacioc, Adrian Marino. Pe 23 august 1964 este eliberat din închisoare.
Un misionar necălător
Perioada care a urmat nu a însemnat pentru părintele Dimitrie Bejan sfârşitul calvarului. Revenit în localitatea natală, Hârlău, se încearcă reintegrarea şi reeducarea lui. I se oferă postul de preot în parohia Ghindăuani, unde va sta doar cinci ani. Din cauza eşecului autorităţilor de a-l determina să renunţe la convingerile sale naţionaliste şi creştine, după mai multe tentative de otrăvire, securitatea îi înscenează un proces în urma căruia este exclus din preoţie. I se retrage dreptul de a mai sluji la Ghindăuani, fiind consemnat cu domiciliul forţat la Hârlău. Aici avea să fie păzit 24 de ore din 24 de către Securitate, până în decembrie 1989. În pofida restricţiilor impuse de securiştii care îl păzeau, părintele continua să primească vizita a sute de credincioşi din întreaga ţară şi de peste hotare, transformându-se astfel într-un misionar necălător. În noaptea de 22 decembrie 1989, într-un episod de mare intensitate emoţională, părintele Dimitrie Bejan dovedeşte măsura generozităţii la care ajunsese, salvând de la linşaj chiar pe securistul care îl păzea.
Ultima parte a vieţii, între anii 1990-1995, şi-o petrece la Hârlău, mărturisind şi povăţuind pe toţi cei care îi treceau pragul casei. Se mută la Domnul în ziua de 21 septembrie 1995. Cu smerenia ce îl caracteriza, intuind faptul că la înmormântare vor fi destui cei care îi vor lăuda viaţa, a lăsat prin testament să nu se predice şi nici flori să nu-i fie puse pe mormânt.
Istoria, mediu în care omul poate ajunge la întâlnirea cu Dumnezeu
Părintele Dimitrie Bejan, cum îi plăcea simplu să se prezinte, era un amestec rafinat de simplitate şi profunzime. O alchimie aparte îi conferea impozanţa hieratică a unui povestitor de talent, îmbrăcat în simplu preot de ţară.
Operele sale, de o certă valoare literară şi istorică, Hotarul cu cetăţi, Oranki - amintiri din captivitate, Satul blestemat, Viforniţa cea mare, Bucuriile suferinţei, Simple povestiri-cugetări morale despre viaţa de toate zilele, dezvăluie amintirile unui preot ortodox referitoare la ororile războiului şi ale perioadei comuniste. Între acestea, Oranki - amintiri din captivitate este, cu siguranţă, cea mai cunoscută şi cea mai apreciată lucrare a părintelui Dimitrie Bejan. Crimele săvârşite de ruşi, regimul de detenţie, chinurile la care erau supuşi deţinuţii, dezumanizarea programatică a opozanţilor sistemului sunt descrise de către autor cu lux de amănunte, fiind privite din perspectiva iertării, a împăcării cu propriul destin, şi nu din perspectiva răfuielii cu istoria. Părintele Dimitrie recuperează astfel istoria, însă o face punând în valoare dimensiunea ei spirituală, de mediu în care omul poate ajunge la întâlnirea cu Dumnezeu. De aceea, el nu se tânguie, nu cere dreptate, nu are un spirit justiţiar, ci ia totul ca pe o realitate a cărei pregnanţă este stabilită de o pedagogie divină.
Memorialistica părintelui Dimitrie Bejan depăşeşte construcţia stilistică a unui simplu jurnal, deschizându-se spre reflecţia teologică de profunzime, încărcată cu multe inflexiuni istorice şi filosofice, exprimate maieutic. Excelent povestitor, părintele Dimitrie Bejan adoptă această tehnică pentru a explora şi exploata cu succes limba poporului, „moldovenismele“, supleţea şi dulceaţa arhaică a cuvintelor, prin intermediul cărora cititorul este introdus în universul idilic al umorului neaoş moldovenesc.
Un document al purificării nedisimulate şi al împăcării neprefăcute
Părintele Dimitrie Bejan nu scrie pentru a face literatură. Nu explorează tematic şi nu cosmetizează stilistic realitatea istorică pe care o trăieşte. Pentru el, a scrie a fost, în primul rând, o formă de supravieţuire, dar şi de catarsis, de eliberare de tentaţia demoniacă de a acuza pe alţii pentru propria suferinţă. Credinţa profundă în Hristos, ca model al suferinţei asumate şi dusă până la capăt, dar şi umorul fin, ironia dovedesc depăşirea dimensiunii dezumanizante a existenţei. Polaritatea dintre suferinţă, asimilată de cele mai multe ori cu dezumanizarea, şi umor, vorba de duh, este anulată printr-o distanţare obiectivă faţă de evenimentele istorice, printr-o plasare în afara ciclului determinist al istoriei, în dimensiunea paradoxală a experienţei spirituale. Delicat cu semenii săi, iertător cu cei care l-au chinuit, puternic susţinător moral al celor ce nu mai rezistau opresiunilor, părintele Dimitrie a fost un model de bunătate. Deşi descrie terifiantele chinuri îndurate în cele două gulaguri, o face din perspectiva omului care a reuşit să depăşească dihotomia asumării sau neasumării suferinţei. Înţeleasă astfel, Oranki - amintiri din captivitate este mai curând un document al purificării nedisimulate şi al împăcării neprefăcute. Privind-o altfel, exlusiv ca document istoric sau literar, ignorând dimensinea de manifest duhovnicesc, riscăm să pierdem din vedere esenţialul.
Sursa-AICI, cartea se poate comanda online la Editura Trinitas
Personalitatea părintelui Dimitrie Bejan
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiJ_Z6qUslmnpiMKCpr60_BAQmNHazJQip-E-bSBK8r4jst7F_X1HjTNgdF2MVhkz5J5B9JugdOZKD_qh7oKxAyasCDzPVPxJmGngIB_RpEMUzo08DPJTjH9qdNYPbpizFAcCM37LbOsRbg/s200/copy-of-image11.jpg)